Ve středověku na tomto místě stával dům s věží. Koncem 14. st. zde byl pivovar Jindřicha Berky z Dubé, později patřil Matouši Žlutickému a říkalo se zde U Žlutických. Koncem 19. stol. dům zakoupil architekt Antonín Wiehl, zboural ho a v letech 1895 - 96 zde podle vlastních plánů společně s architektem Janem Zeyerem vystavěl dům nový. Podle tehdejší módy vystavěl jeden z nejhezčích domů české novorenesance, který zdobí osmiboká věžička vyrůstající z hřebene střechy nad průčelní atikou. Nese vyhlídkový ochoz se zábradlím a nahoře má cibulovitou báň s hrotem a makovicí. Bohatou ornamentální výzdobu fasády provedl Josef Fanta a malířskou výzdobu podle kartonů Mikoláše Alše vytvořili malíři Ladislav Novák a Arnošt Hofbauer. Namalovali zde šestidílný cyklus obrazů ze života bohatého kupce přibližně z doby Rudolfa II. Šest namalovaných výjevů odpovídá nejdůležitějším etapám života kupce. Začíná křtem dítěte, nad nímž je kojící matka, co symbol mateřství, a nápis: Baba přede - Bůh jen nitku vede. Na dalším poučuje učenec dítě o zeměpisu a je tu připraven kůň na jeho první obchodní cestu. V horní řadě stojí student s knihou a nápis: Strom jak vzroste, tak stojí. Ve třetí části je svatba kupeckého mládence a nad tím dívka s jablkem poznání v ruce a nápis říká: Máš mne, nedbáš, ztratíš - poznáš. Dále pokračuje život kupce v obchodě, pak postava obchodníka, kterého sám král slavnostně pasuje na rytíře za jeho zásluhy při obraně vlasti, a pak starý muž se loučí se synovou rodinou. Nad posledním obrazem stojí slovanská Morana jako symbol smrti a nápis praví: Proti Mořeně není kořeně. Malby byly restaurovány v letech 1977 - 78, vedoucím skupiny restaurátorů byl Jiří Toroň. Autor dalšího pásu výzdoby fasády a ornamentů nahoře je neznámý. Fasáda domu má ještě další pás výzdoby a další ornamenty nahoře, jejich autor je neznámý. V květnových dnech roku 1945 byl dům těžce poškozen, v 50. letech jej opravoval speciální technikou akademický malíř Antonín Brunner. Tehdy zde vzniklo podloubí a v 60. letech 20. st. byl dům napojen na podchod pod Václavským náměstím. Generální rekonstrukce se dočkal až koncem 90. let 20. století, tedy po 100 letech. Ve věžičce byly uloženy v zaletované měděné trubce dokumenty z r. 1896. Takové zprávy bývaly běžné ve věžích kostelů, ale v obytném domě to bylo mimořádné. Byly zde noviny, výplatní pásky dělníků, reprodukce rentgenového snímku ruky a Pamětní listina podepsaná Antonínem Wiehlem a dalšími staviteli domu. V listině byla zmínka o nejnovějších vynálezech té doby, které rychle měnily život lidí. Dokumenty, doplněné o nové z doby rekonstrukce, byly vráceny zpět pro další generace. V r. 1998 byl dům po tříleté rekonstrukci otevřen. Je v něm jedno z největších knihkupectví Academia s literární kavárnou. Antonín Wiehl byl jedním z našich nejvýznamnějších architektů. Je považován za tvůrce tzv. české neorenesance a je autorem mnoha významných budov, např. staroměstské vodárny na Novotného lávce, Městské spořitelny v Rytířské ul., vyšehradského Slavína a mnoha jiných. Byl mezi jiným členem České akademie pro vědy, slovesnost a umění a velký vlastenec. Svůj dům odkázal v závěti právě Akademii věd, která ho od r. 1910, kdy Wiehl zemřel, dodnes spravuje.