Osmipodlažní objemná stavba ukončuje zástavbu na západní straně Revoluční třídy nejen pohledově, ale i charakterově. jedná se o architekturu velmi přísnou, téměř neosobní, s přesně počítanými vztahy částí a celku. Jako by se v ní kombinovala racionálnost poetického funkcionalismu s neosobním novoklasicismem, k němuž v té době architekt poněkud překvapivě směroval. Stavba zdůrazňuje svou pevnost a sevřenost, svou váhu. Má hladký, chladný kamenný obklad s okny v kovových rámech v líci fasády. Okna jsou široká, pravidelná, ale pečlivě oddělovaná tak, aby nevyvolávala dojem oken pásových. Ze strany Revoluční je orientován hlavní vstup, jehož nika je převýšená přes dvě podlaží, subtilními bezozdobnými pilíři je dělena do tří částí, markýza, která ji uzavírá, je jen mírně vysunutá. Podhled je členěn do čtvercových polí s bodovými svítidly. Osa domu nad vstupem je zdůrazněna nečekaně subtilními mělkými balkony, předsazenými vždy před dvě pole jinak běžných oken. Přízemí je věnováno obchodním prostorům, na straně obrácené k řece byla původně dvoupodlažní kavárna s velkými okny-výkladci, mezi nimiž vynikají veliké tabule měkce zaoblených nároží. Ze strany ulice Hradební je dům vysunut nad podloubí se dvěma sloupy. Nároží jsou prolomena tak, že vzniká dojem jakoby stavba měla do nejdůležitějšího průčelí vysunut široký, dvakrát odsazený rizalit. Budova stále slouží administrativě, kavárenský prostor prodělal několik proměn – v 60. letech zde bylo odbavovací centrum ČSA, od 90. let je zde autosalon. Ojedinělá stavba představuje zajímavý přechod mezi funkcionalismem a robustněji zasazeným klasicistním východiskem a její hodnoty by neměly být porušovány. 